Utunk a mennybe visz!                                                                                ÚTJELZŐ 2. oldal

472 éve halt meg Luther – Reformátorunk utolsó igehirdetése és szavai
1546. február 18-án hunyt el dr. Luther Márton szülővárosában, Eislebenben. De néhány nappal előtte, vízkereszt ünnepe utáni utolsó vasárnap még a Szent András templomban hirdette az igét. Halálos ágyán mondott utolsó szavait is feljegyezték. Saját gondolatai felidézésével emlékezünk rá a legméltóbban, három tételben! „Ne feledkezzetek meg vezetőitekről, akik az Isten igéjét hirdették nektek. Figyeljetek életük végére, és kövessétek hitüket.” (Zsid 13,7)
Luther utolsó prédikációja
A révfülöpi Luther-konferencián, 2012-ben hangzott el Véghelyi Antal előadásában az alábbi részlet, ám teljes terjedelmében magyarul csak 2017-ben megjelent igehirdetésről (Állj a lábadra! Az Északi Evangélikus Egyházkerület reformációi kiadványában):
Luther 1546. február 15-én, három nappal halála előtt, a vízkereszti ünnepkör utolsó vasárnapján prédikált utoljára az eislebeni Szt. András templomban. Az alapige Mt 11,25–30 volt. Luther így kezdte igehirdetését: „Szép ez az evangélium és sok mindent rejt magában, de most csak annyit szólunk róla, amennyit lehet, és amit Isten kegyelme enged” – kezdi az akkor már súlyos beteg Luther. Humorérzékét azonban még ekkor sem veszítette el. Így folytatja: „Az Úr magasztalja mennyei Atyját, hogy a szent evangéliumot elrejtette a bölcsek és tudósok elől, és a gyermekeknek jelentette ki, akik sem beszélni, sem prédikálni nem tudnak... A világ előtt azonban nagyon balga és botránkoztató beszéd, hogy Isten ellensége volna a bölcseknek és elítélné őket... Ezért úgy kell értenünk a dolgot, hogy ezeknek az embereknek soha nem elég kedves és jó az Isten. Szívük szerint olyannak szeretnék látni az egyházat, amilyennek ők akarják, ezért mindenen, amit Isten tesz, nekik javítaniuk kell, mert nincs szegényebb, csekélyebb és megvetettebb tanítványuk a földön, mint Isten. Nem veszíti el ettől Isten is a türelmét? De mi itt ezt mondjuk: Kedves mennyei Atyánk! Szólj, és én szívesen leszek bolonddá és gyermekké, és hallgatok, mert ha nekem kellene saját értelmemmel és bölcsességemmel kormányozni, akkor a kocsi már rég az árokban lenne, a hajó már rég elsüllyedt volna. Ezért jóságos Isten, te vezess és te kormányozz egyedül, akkor én szívesen bekötöm a szememet és félreteszem az eszemet, és engedem, hogy csak a te igéd kormányozzon! … Krisztus azt mondja: Jöjjetek énhozzám mindnyájan, akik megfáradtatok. … Tartsatok ki mellettem, maradjatok meg az én igémnél, és történjék, ami történik. Még ha megégetnek, vagy fejeteket veszik is, legyen türelmetek. Úgy megédesítem azt, hogy el tudjátok viselni. Ha szenvedtek [mondja Krisztus] erőt adok nektek, hogy még nevessetek is, és a kínotok ne legyen oly nagy, az ördög ne tudjon annyira bántani. Járhattok égő parázson, az olyannak fog tűnni, mintha rózsákon járnátok. … Ha énértem szenvedtek, akkor az én igám és az én terhem az, amit kegyelemmel rátok helyezek. … Magam segítem hordani. Erőt és kitartást adok hozzá. Amint a zsoltár is mondja: »Legyetek erősek és bátor szívűek mind, akik várjátok az Urat«!” (A prédikáció eredeti német forrásának helymegjelölése: WA. 51(XIV), 187-194)  
Gyülekezeti alkalmaink az I. körzetben: A Széna téri Kistemplomban minden vasár- és ünnepnap 11 órától: istentisztelet, a 2. és 4. héten úrvacsorával. Minden csütörtökön 17 órától: bibliaóra a Széna téri gyülekezeti teremben. 2018-ban: Bízd Újra Életed Krisztusra!  
Mienk a menny örökre!                                                                               ÚTJELZŐ 3. oldal

Luther utolsó napja, szavai, halála, temetése
Gründler Ad nemcsak a korabeli „Ifjúság és a nép számára” írta meg Luther Márton életét, hanem Szabadi Béla fordítását olvasva, mai evangélikusok is úgy érezhetjük, mintha szem-és fültanúként részesei lettünk volna az eseményeknek. A holt betűk megelevenednek s megtelik a szívünk forró hálával Isten iránt, és nem is tudjuk méltóképpen megköszönni neki mindazt, amit reformátorunk személyében és munkásságában nekünk ajándékozott… G. A. (Az eredeti füzet teljes anyaga 32 kép oldalon, elérhető itt:)  http://www.garainyh.hu/cikk/mynews.inc.php?a=a&mnid=52&page=2            http://www.garainyh.hu/cikk/mynews.inc.php?a=a&mnid=53&page=2
„1546. február 17-én, részint fekve, részint járva-kelve, sokat beszélt a halálról, a túlvilági életről és a viszontlátásról, este pedig lefekvéskor barátait még különösen buzdította, hogy imádkozzanak az evangyéliomért, hogy az diadalt vegyen; mert a tridenti zsinat vesztére tör annak. Azután egy óráig csendes álomba merült. »Nagyon szenvedek!« panaszolta, miután felébredt. »Kedves Jónás doktor, úgy sejtem, itt maradok Eislebenben, a hol születtem és megkereszteltettem.« Azután felkelt, támasz nélkül keresztülment a kamrán a szobácskába, a hol kétszer fel-alájárt, azután megint ledőlt a nyugágyra és így fohászkodott: »Óh én édes mennyei Atyám, vigasztalásnak Istene! Hálát adok neked, hogy megjelentetted nékem a te fiadat, a Jézus Krisztust, a kiben hiszek, a kit hirdettem és a kiről bizonyságot tettem, a kit szerettem és a kit dicsértem, a kit az istentelenek üldöznek és gyaláznak. Jézus Krisztus, neked ajánlom az én lelkemet. Óh mennyei Atyám, ha ezt a porhüvelyt le is kell vetnem és ebből az életből ki is kell ragadtatnom, azért bizonyos vagyok abban, hogy nálad maradok mindörökké és a te kezedből senki engem ki nem ragadhat.« Ezután még János ev. 3,16 és a 68. Zsolt. 21. versét mondta el. Egy kanál orvosság után, melyet az orvosok egyike adott be neki, gyors egymásutánban háromszor így kiáltott fel: »Atyám, a te kezedbe ajánlom lelkemet. Te megváltottál engem, irgalmas Isten.« Azután elcsendesedett, megszólításra sem válaszolt többé. Albrecht gróf felesége erősítő vízzel kenegette üterét; de ő nem adott életjelt. Csak mikor Jónás doktor fennhangon így szólt hozzá: »Tisztelendő atya, kész vagy-e a Krisztusban és abban a tudományban, a melyet prédikáltál, meghalni?« felelt még hangos, érthető igennel, azután mély lélekzetet vett és csendesen és nagy békességgel hunyt el, úgy hogy megbizonyosodott rajta, a mit élete utolsó napján az Elrichből való Gasman számtanácsosnak emlékül egy könyvbe beleirt: »Bizony mondom néktek: Valaki az én beszédemet megtartándja, soha halált nem lát!« Így halt meg Luther 1546. február 18-án, csütörtök reggel 2 és 3 óra között. Február 19-én a választófejedelem parancsára a holttestet Eislebenből Wittenbergbe vitték. Minden faluban, a melyen elhaladtak, meghúzták a harangot. Február 22-én érkezett meg a gyászmenet Wittenbergbe, a hol az egész egyetem és a városi tanács a polgármesterrel élén fogadta. Az özvegy néhány nővel kocsin követte a halottat, utánuk Luther három fia, fitestvére, továbbá sokan a barátok köréből következtek hangos zokogással. A vártemplomban, a hol Luther annak előtte a két választófejedelmet eltemette, találta meg már most ő maga nyughelyét, – közvetlenül az akkori szószék alatt, melyről az ő lélekkel teljes szava olykor a szent falak között elhangzott! Bugenhagen mondta felette a halotti beszédet, Melanchton pedig az egyetem képviseletében a latin emlékbeszédet. A Luther koporsóját takaró kövön ezek a szavak olvashatók: Itt van eltemetve Doktor Luther  Márton holtteste.”  Válogatta és a Körlevelet összeállította: Garai András körzeti presbiter.